![Velbloud se vyhřívá v slunci, za ním se hromadí zimní mraky, ale sníh pořád nikde. Velbloud se vyhřívá v slunci, za ním se hromadí zimní mraky, ale sníh pořád nikde.](1119_1348_slunceS.jpg) |
Velbloud se vyhřívá v slunci, za ním se hromadí zimní mraky, ale sníh pořád nikde. |
![Mick se také nemohl zimy dočkat, rád se courá v čerstvém sněhu. Mick se také nemohl zimy dočkat, rád se courá v čerstvém sněhu.](A1125_MickSnih2S.jpg) |
Mick se také nemohl zimy dočkat, rád se courá v čerstvém sněhu. |
Když jsme se stěhovali do Wyomingu, slibovala jsem si od přesunu do osmnácti set
metrů krásné zimy. Ano, trochu jsem se obávala, aby to nedopadlo jako v tom
vtipu, kdy nadšenec po první pořádné zimě už jen nadává na bílé svinstvo, ale mě
nadšení vůbec neopustilo. Bohužel letos to s tou zimou nějak nevychází.
V půlce listopadu jsme se se Sidem vydali k Turtle Rock. Zdálo se nám, že lesem
vede cestička, kterou bychom mohli obejít či si dokonce zkrátit přístup po
oficiálním asfaltu, ale cestička se ztratila v hustníku. To už jsme ale byli na
dohled od skal, takže jsme se nějak prodrali roštím a překonali i zamrzlý potok
(v létě by to asi bylo horší, to by suchou nohou nešlo), a tím se dostali na
oficiální stezku. Té v těch místech dominuje nádherná skála, kterou lezecký
průvodce uvádí jako
Holy Saturday. Nám přijde, že vypadá víc jako zvíře,
a nazýváme ji
Velbloud. Ať tak či onak, chtěli jsme najít nějaké hezké
slunné místo, chráněné před větrem, na kterém si můžeme dát sváču. Po asi dvou
marných pokusech se nám podařilo objevit přístupovou lezeckou cestičku pod
Velblouda a vyškrábat se k úpatí této skály — a posléze ji obejít na
vyhlídku.
Zajímavé na tomhle výstupu bylo počasí — na jihovýchodní straně Velblouda
byl malebný slunný podzimní den, na severozápadní straně foukalo a hrozil
bouřkový mrak. Severní svah, kterým jsme k Velbloudovi přišli, se dokonce
honosil sněhem. Nakonec jsme našli místečko, kde se dalo na chvíli sednout na
slunci a vypít kafe — a pak nezbývalo, než slézt dolů a vrátit se domů.
Celou dobu jsme pozorovali mraky a blížící se sněžení, ale stihli jsme to vše
ještě ve slunci.
![Na Pinballu nikdo nebyl, cestičku jsme si museli prošlapávat. Na Pinballu nikdo nebyl, cestičku jsme si museli prošlapávat.](1126-08_firstPinS.jpg) |
Na Pinballu nikdo nebyl, cestičku jsme si museli prošlapávat. |
![Na běžkovišti zatím napadl jen prašan, na lyže to moc není. Na běžkovišti zatím napadl jen prašan, na lyže to moc není.](1128_zataclaS.jpg) |
Na běžkovišti zatím napadl jen prašan, na lyže to moc není. |
Den Díkuvzdání jsme trávili sami — naše snahy přilákat nějaké
kamarády na návštěvu nebyly úspěšné, ale nakonec jsme byli rádi. Zrovna tento
víkend se přihnala zimní bouře, takže by se k nám (a od nás) blbě dostávalo
— zrušené lety, zavřené dálnice a podobné radosti. Já jsem ale začala být
mírně optimistická, protože bouře přinesla i trochu sněhu. A zřejmě udržela
všechny výletníky zavřené doma, protože když jsme se se Sidem vydali na
Pinball ve státním parku Curt Gowdy, dostalo se nám zcela neporušené
sněhové pokrývky i na této oblíbené turistické trase vedoucí k vodopádům.
Navnaděna sněhem jsem se o dva dny později vypravila na moje běžkoviště na
Tie City. Přemýšlela jsem, jestli si mám naložit lyže, ale pak jsem
usoudila, že toho sněhu nebude tolik, aby to stálo za tejpování kotníku
a pakárnu s přezouváním.
K mému překvapení vypadala běžkařská dálnice od parkoviště velmi
zasněženě a slibně, až jsem si nadávala za přehnanou opatrnost a litovala, že
lyže nemám. Ovšem procházka po mých tajných stezkách odhalila spoustu holých
míst. Sněhu bylo relativně dost, ale byl to první sníh a prašan, takže pokud ho
člověk prošlápl nebo na něm uklouzl, byl na holé zemi; chyběla ta základní
vrstva. To mi potvrdil i klející běžkař při návratu na parkoviště — že to
prostě ještě není ono.
![První den sjezdařské sezóny - povšimněte si, kolik je na sjezdovce lidí. První den sjezdařské sezóny - povšimněte si, kolik je na sjezdovce lidí.](1201_groomerS.jpg) |
První den sjezdařské sezóny - povšimněte si, kolik je na sjezdovce lidí. |
![Na dlouhé cestě do Moabu jsme ale nedostatek sněhu uvítali. Na dlouhé cestě do Moabu jsme ale nedostatek sněhu uvítali.](1218-DHP29_GooseneckS.jpg) |
Na dlouhé cestě do Moabu jsme ale nedostatek sněhu uvítali. |
Prvního prosince pak otvírali náš nejbližší sjezdařský rezort,
Snowy
Range. Jely jen dva vleky — kromě začátečnického ještě
Virginian, a i ten měl zrovna technickou přestávku, když jsem konečně
dorazila. Nakonec mi to až tolik nevadilo, zdlouhavě jsem řešila problém s tím,
že při koupi permice online mi nešla nabít původní karta. A taky jsem se
obeznámila s různými systémy skříněk — rozhodla jsem se, že už jsem příliš
stará na převlíkání se v autě, a že bych si zasloužila trochu pohodlí. Nebudu
vás napínat, nakonec jsem i párkrát sešoupala ty dvě tři upravené a částečně
uměle zasněžené sjezdovky. Tento den byl pokusný i v tom, že jsem ze svahu sjela
na byt k dětem do Laramie — kde jsem se osprchovala a pokračovala do
Cheyenne, rovnou do práce. Univerzitní byt dětí mám totiž po cestě, kdežto pokud
bych se chtěla mýt doma, tak je to čtyřicetiminutová zajížďka. To budu raději
o čtyřicet minut déle lyžovat!
A protože běžkování pořád nevypadalo nijak extra, vypravila jsem se na Snowy
před Vánoci ještě dvakrát. Jednou to vyšlo i s Tomem, který už úspěšně uzavřel
semestr a byl tím pádem na prázdninách. Už se dalo docela lyžovat a bylo
otevřených vícero sjezdovek. Dokonce i jedna černá, ale tu jsem vzdala, protože
začínala úzkým zledovatělým schodem hned od vleku. Tom si ji ovšem musel dát
nedobrovolně znovu — když jsme jednou sestupovali z vleku, zastavili nás
dědové, co jeli za námi, a pravili, že viděli, jak nám upadla ze sedačky
rukavice. Bližší ohledání ukázalo, že rukavice máme všechny — ale že
Tomovi chybí peněženka. K té se pak dostal až na druhý pokus, protože mu vypadla
zrovna v místě, kde vlek vede lesem v podstatě nepřístupným ze sjezdovky.
V minimu sněhu byla výprava pod vlek přinejmenším zajímavá. Navíc Tom svou
záchrannou akcí vyděsil místní horskou službu. Nechápali jsme, v čem je problém
— až jsme odpoledne viděli lyžaře, který se v onom nepřístupném lese
poměrně ošklivě vysekal — a když se vyhrabal ze sněhu a roští, tak mu
chyběla lyže (která zřejmě zajela někam pod sníh). Soudím, že horská služba má
dost práce s lidmi, kteří se vydávají do nebezpečných míst jen pro to vzrůšo,
a Toma považovali za podobného experta.
![Sid na okraji Upheaval Dome. Sid na okraji Upheaval Dome.](1218-UHD15_SidS.jpg) |
Sid na okraji Upheaval Dome. |
![Ze státního parku Mys Mrtvých Koní je náramná vyhlídka do kraje. Ze státního parku Mys Mrtvých Koní je náramná vyhlídka do kraje.](1218-DHP12_TomS.jpg) |
Ze státního parku Mys Mrtvých Koní je náramná vyhlídka do kraje. |
To, že nenapadlo moc sněhu mělo ale jednu obrovskou výhodu — zůstaly
otevřené silnice pro náš předvánoční výlet do
Moabu v Utahu —
a mohli jsme cestu absolvovat pohodlným minivanem, místo abychom se mačkali
v Subaru. Jeli jsme sice jen ve třech, já, Sid a Tom, ale stejně.
Lisu jsme nechali doma, aby se starala o zvěř. V tom jí pomáhal James, který se
začal v naší rodině objevovat nějak na podzim. Vzhledem k tomu, že po našem
návratu z Moabu jela Lisa s Jamesem za jeho rodinou do Colorada, tak to asi
spolu myslí docela vážně.
Ale zpět k cestě do Moabu. Tentokrát jsme zvolili cestu delší, po osmdesátce
a pak přes Baggs, Craig a Dougles Pass, abychom se vyhnuli Denveru a blázinci
na sedmdesátce v Coloradu. Kratší sedmdesátka vede přes či poblíž různě
vyhlášených lyžařských rezortů, do kterých jezdí turisti z teplých krajin,
kteří nezvládají řízení na sněhu (ostatně, mnozí Greenies — obyvatelé
Colorada — taky ne). Naše zkratka-prodlužka byla oproti tomu liduprázdná,
a tak jsme si mohli jet jak hrdlo ráčí. Zdržením na cestě bylo jen hledání
večeře v Grand Junction — ale v době map a navigací jsme i to zvládli.
V hotelu Best Western v Moabu jsme dostali krásný velký pokoj, s rozkládacím
gaučem, takže jsme měli každý svou postel (poté, co Tom, téměř dobrovolně,
souhlasil s tím, že bude spát na gauči) a ráno jsme mohli začít dovolenou
poměrně čerství. Začali jsme výletem do státního parku
Dead Horse Point
(Mys Mrtvých Koní) —
posledně jsme tam byli až odpoledne a nebylo to v protislunci ono, musí se tam
po ránu. A skutečně, bylo to moc pěkné, skály pěkně výrazné — a kromě
hlučné partičky hulících studentek (kterým jsme se vyhýbali) bylo liduprázdno.
![Typická utažská krajina — rozrytá hlubokými kaňony řek. Typická utažská krajina — rozrytá hlubokými kaňony řek.](1218-UHD44_distancesS.jpg) |
Typická utažská krajina — rozrytá hlubokými kaňony řek. |
![La Sal Mountains. La Sal Mountains.](1218-IIS12_LaSalMountainsS.jpg) |
La Sal Mountains. |
Odpolední program jsme se rozhodli pojmout objevitelsky a vypravit se někam, kde
jsme ještě nebyli. Volba padla na
Upheaval Dome v národním parku
Canyonlands. Nechali jsme si poradit od rangerky, že se máme vykašlat na
okružní cestu a jít jen na vyhlídky, a dobře jsme udělali.
Tento
Dome není žádná "kupole" — je to díra v zemi,
o jejímž původu se zatím vědci nedokázali dohodnout.
Vypadá jako sopečný kráter, ale sopka to není, jasný pane. Jedna
z teorií je založena na solných usazeninách, které se postupně rozpustily
a odtekly, jiná sází na meteorický kráter, a tak dále. Každopádně je to
velezajímavé místo. Splňovalo naši představu být někde, kde není přelidněno.
Nádherná stezka skalami značená mužiky, na níž jsme potkali lidí, co by člověk
na prstech jedné ruky spočítal, byla velmi osvěžující.
Cestou zpět jsme se stavili u
Mesa Arch, který je ale hned u silnice,
a tudíž byl i v podvečerní hodině obležený výskajícími turisty. To nás utvrdilo
v rozhodnutí vyhnout se tentokrát národnímu parku
Arches (kde jsme byli
mockrát) a hledat i na další den dovolené nějaké trošku zastrčenější místo.
Co jsme hledat nemuseli, byla dobrá hospoda. Už před dvěma lety jsme vyzkoušeli
Arches Thai hned naproti hotelu — a opět se nám osvědčila. Totiž
u nás v Cheyenne nemáme DOBROU thajskou; máme takovou průměrnou a přitom máme
thajské rádi. Sid se naučil vařit různá curry a kuře s kešu oříšky, ale mít to
přinesené pod nos bez práce je zase něco jiného. Navíc je to prostě dobré
— a krásně upravené.
![Mesa Arch. Mesa Arch.](1218-IIS20_MesaArchPanoS.jpg) |
Mesa Arch. |
![Petroglyfy. Petroglyfy.](1219-NDL1029-petroglyfS.jpg) |
Petroglyfy. |
Ráno jsme se vydali do další části
Canyonlands, pojmenované
Needles (Jehly). Nikdy jsme tam nebyli, čistě z důvodu, že je to docela
daleko od Moabu. Ono se to nezdá, ale ty vzdálenosti v tomhle našem koutě světa
jsou šílené. Naše trpělivost byla odměněna. Mrkli jsme na indiánské petroglyfy,
pak vyhlíželi na Dřevák (oblouk, který má skutečně siluetu dřevěného střevíce)
a šli se "na chvilku" projít po
Pothole Point. To je ploská
skála s tisícem děr a dírek, takže člověk musí dávat zatraceně pozor, kam šlape
— vypadá to jako hodně špatně udržovaná asfaltka, ale pokud vydržíte,
dojdete na vyhlídku na velezajímavý kaňonek se spoustou věží a věžiček, s pruhy
v barvách od žluté přes růžovou až rudou. Fascinovaně jsme tam bloudili a fotili
déle, než bych kdy považovala za možné.
A to jsme vlastně ještě pořád nedorazili na
Slickrock, což měl být ten
pravý cíl této štrapáce. Tam jsme se zase nechali na chvilku svést nádhernou
vyhlídkou do dalšího kaňonu — do kterého míří stezka, která by vás dovedla
až k řece Colorado — na to jsme ale neměli čas. Kratší
Slickrock
Loop byl ale krásný taky — vyhlídky do kaňonů a různých zářezů. Malebné
výhledy s kombinací červených a žlutých skal, roztroušených zelených jehličnanů
a modrého nebe se neomrzí snad nikdy. Našemu kochání ale udělal přítrž krátký
zimní den — a nezbývalo, než se vrátit do přátelského
Arches Thai
a pak na hotel.
Následující den jsme strávili z velké části na cestě domů. Výhodou bylo, že jsme
tentokrát projížděli
Douglas Pass za světla — cestou tam to odřídil
Tom a potmě to bylo hodně strašidelné — teď jsme se mohli kochat krásnými
vyhlídkami.
![Needles skutečně mají tvar jehel. Needles skutečně mají tvar jehel.](1219-NDL1107-panoS.jpg) |
Needles skutečně mají tvar jehel. |
![Skalky. Skalky.](1219-NDL1143-skalyS.jpg) |
Skalky. |
Já jsem měla k návratu domů ještě jeden závažný důvod — na čtvrtek před
Vánoci jsem měla domluvenou prohlídku našeho místního/státního
Capitolu
(sídla vlády). To vzniklo typicky wyomingským způsobem. Obsluhovala jsem takhle
jednou takový nenápadný pár, a protože nebyl moc nával, dali jsme se do řeči
— odkud jsem, že mám přízvuk a tak dále. A pak se mě ten chlápek ptal,
jestli jsem někdy byla na prohlídce
Capitolu. I přiznala jsem se, že
nikoliv, a on, že mi dá vizitku a až budu chtít, ať se mu ozvu na jeho mobil
a on mě provede. A tak koukám na vizitku a tam píšou, že je to jakýsi
Chuck
Gray, Secretary of State. Tak jsem byla mírně za blbce, že jsem ho
nepoznala, ale samozřejmě, že nabídky jsem využila a prohlídku se SOS jsem si
domluvila na nejbližší možný termín po dovolené.
Prohlídka se zvrhla vesměs v politickou debatu, i když uznávám, že
Capitol je zajímavý. Nejvíc mě zaujalo, že při přístavbě moderních
administrativních budov byl někdo natolik příčetný, že je navrhnul tak,
aby mezi nimi byla stále pěkně vidět krásná historická budova se zlacenou
kopulí. A protože jsme ve Wyomingu, tak z nových budov vede do
Capitolu
podzemní tunel, aby se dalo přecházet i ve wyomingském počasí.
To už jsme měli na krku Vánoce. Letos ve znamení pokusu s kocoury a vánočním
stromečkem. Četla jsem si hororové příběhy a sledovala rádobyvtipná videa na
internetu, kde kočky kácí stromky a působí všeliké škody. Konzultovala jsem to
s Pepe a na internetových diskuzích, a protože se mi nelíbily rady typu "my
zdobíme stromeček, co nám roste před barákem", zaúkolovala jsem Lisu
s Jamesem postavením holého stromku v obýváku na hlavním patře, kam kocouři zase
tolik nechodí a kde to máme "pod dohledem". Předchozí roky jsme mívali
stromeček v suterénu obývaném převážně dětmi — ale "děti" jsou
teď obě na univerzitě, a tak by tam ten stromek byl fakt jen pro kocoury.
![Tom — a když se pozorně zadíváte, je dole na plošině i Carol. Tom — a když se pozorně zadíváte, je dole na plošině i Carol.](1219-NDL1237-TomCarolS.jpg) |
Tom — a když se pozorně zadíváte, je dole na plošině i Carol. |
![V Moabu došlo i na kulinářské zážitky. V Moabu došlo i na kulinářské zážitky.](1218-IIS31_greenThaiCurryInMoabS.jpg) |
V Moabu došlo i na kulinářské zážitky. |
Kocouři si stromek očichali a ignorovali, a tak jsme jej mohli nazdobit.
Nejblíž stromu se dostal Guido, když si hřál kožich před krbem. On totiž, aby
ty Vánoce nebyly tak jednoduché, se nám napřed rozbil kohoutek v kuchyni
(protekl do skříňky pod dřezem), což spravil Rick ještě během našeho výletu do
Moabu. Ovšem při návratu jsme zjistili, že nám navíc nefunguje topení s oběhem
vzduchu. TŘIKRÁT museli přijet topenáři a čistit kotel a trubky,
v nichž si udělali hnízdo (a vzápětí pochcípali) létající mravenci.
Takže jsme pár dní byli na střídačku bez topení — ještě, že máme plynový
krb. Normálně ho moc nepoužíváme, ale výhřevný je velmi.
Což tedy ocenil i Guido.
V okamžiku, kdy jsem si gratulovala a všude se chlubila, že naši kocouři stromky
nekácejí, přistihla jsem Huga, jak se plíží za stromek. A pak začal pít ze
stojanu, kam se stromečku přilévá trocha vody. A protože jsem krátce před tím
vyhazovala Guida z dřezu (na linku taky obvykle nelezou), tak mi došlo, že jsem
teda kočičí máma na prd — kocourům došla voda v pítku a nikdo jsme si toho
nevšimli.
Lisa byla před Vánoci u Jamesovy rodiny, tudíž jsme s Tomem absolvovali výlet na
veterinární kliniku na
ultrazvuk s Bonnie bez ní. Nějak mě ani
nepřekvapilo, že veterinářka nenašla nic, co by vypadalo jako kozí embryo, ale
zklamaná jsem byla. Domluvila jsem s chovatelkou kozlíka, že pokud by nám
přišlo, že je Bonnie v říji, tak můžeme přijet na druhý pokus. Nedávala jsem
tomu moc naděje — Bonnie je tichá kozenka, držící se v pozadí, takže není
tak jednoduché vypozorovat, jestli se něco děje či nikoliv — a smířila se
s tím, že kůzlátka nebudou.
![Historický Capitol je pořád pěkně vidět — i skrz nové admistrativní budovy. Historický Capitol je pořád pěkně vidět — i skrz nové admistrativní budovy.](1221_CapitolS.jpg) |
Historický Capitol je pořád pěkně vidět — i skrz nové admistrativní budovy. |
![Novoroční procházka s Lisou — mrazivý vzduch tvoří kolem slunce kruhovou duhu. Novoroční procházka s Lisou — mrazivý vzduch tvoří kolem slunce kruhovou duhu.](1231_slunceS.jpg) |
Novoroční procházka s Lisou — mrazivý vzduch tvoří kolem slunce kruhovou duhu. |
Vánoce proběhly u nás tradičně velmi střídmě — nejsme moc slaviči,
spíš si užijeme to, že události probíhají v klidu a pohodě. A že jsme spolu
— potomci už trénují skoky z hnízda a tak kdo ví, jak dlouho ještě budeme
takhle pohromadě. To je, uznávám, můj pocit; děti nejspíš touhle sentimentalitou
netrpí. Nicméně dokud jsou ochotni s námi Vánoce trávit, tak jsem ráda. Dokonce
se obětovali a párkrát se mnou vyrazili ven. Tom na lyže a na běžky, Lisa
alespoň na zimní procházku běžkovištěm bez lyží.
Na první svátek vánoční jsme byli pozvaní k Doris a Bryanovi na oběd. To bylo
velmi milé, konečně máme trochu pocit, že sem patříme, že i tady máme kamarády.
Ona ta
druhá emigrace se projevila jako další rána do našich sociálních
kontaktů.
Nejenže jsme se kdysi stěhovali ze staré vlasti a přišli tím o širší rodinu
a všechny ty známé, co člověk nashromáždí v mládí, ale druhým stěhováním jsme
přišli o kamarády, které jsme za dvacet let života v Kalifornii získali tam.
A na stará kolena už se člověk seznamuje hůře a pomaleji.
Oběd byl zajímavý i tím, že Doris pozvala — kromě rodiny a nás —
i dvě starší osamělé dámy. Ty se ukázaly býti hvězdami shromáždění —
vtipné, moudré, informované, zcestovalé, plné energie. Bylo to setkání vskutku
osvěžující — získala jsem naději, že ani po osmdesátce člověk nemusí být
opuštěná chudinka, která se dokáže bavit jen o svých zdravotních obtížích.
Silvestra jsme v podstatě neslavili vůbec; tento svátek mi přijde zcela
absurdní. Nicméně začátkem ledna jsme měli domluvenou další návštěvu veterináře,
s
Bonnie na kontrolní ultrazvuk — a k mému překvapení a radosti se
tentokrát na obrazovce objevila páteř a zformované kůzlátko — minimálně
jedno, spíš dvě. Tudíž si dovoluji prohlásit, že ten rok 2024 začíná nadějně.
Nezbývá než doufat, že všechno dobře dopadne.